Title: A. Osnove vizualnega jezika
Course: Zgodbe socialnih omrežij / P1 > Section: 02. OBLIKOVANJE MEDIJSKIH VSEBIN

Medijski jezik je pogosto zanemarjeno ali spregledano področje pri nastanku in oblikovanju medijskih vsebin, še posebej pri pripravi, izdelavi in implementaciji medijskih vsebin v pedagoški proces. Pri tem kot medijski jezik razumemo specifične zakonitosti in način izražanja (kot je denimo struktura medijskega izdelka, ...), semiotika oz. veda o uporabi znakov v medijskem izdelku ter pogled (gledalca, avtorja, ...) skozi katerega so medijske vsebine podane.

Vsebina lekcije

Medijski jezik je pogosto zanemarjeni ali spregledano področjo pri produkciji medijskih vsebin, še posebej pri pripravi, izdelavi ali implementaciji medijskih vsebin v pedagški proces. Pri tem kot medijski jezik razumemo specifične zakonitosti in način izražanja (kot je denimo struktura medijskega izdelka, ...), semiotika oz. veda o uporabi znakov v medijskem izdelku ter pogled (gledalca, avtorja, ...) skozi katerega so medijske vsebine podane.

Samostojno učenje

- Udeleženci samostojno predelajo skripto in usvojijo znanje o medijskem jeziku.
- Udeleženci se seznanijo s temeljnimi zakonitostmi priprave AV gradiva in medijskih vsebin za samostojno učenje

Aktivnosti

Udeleženci:

- Napišejo scenarij za svoj medijski izdelek v katerem uporabijo usvojeno znanje
- Pripravijo digitalno okolje za objavo medijskega izdelka skladno z navodili

Učni rezultat:

- Izdelan scenarij medijskega izdelka za izbrano digitalno okolje in/ali socialno omrežje
- Izdelan okvirni sinopsis medijskega izdelka
- načrt za strukturiranje vsebine medijskega izdelka z vidika načel za izdelavo gradiva za samostojno učenje

Priprava gradiva za samostojno učenje

Udeleženci se seznanijo s temeljnimi zakonitostmi priprave AV gradiva in medijskih vsebin, ki jih bodo lahko uporabili v pedagoškem procesu

- Videoposnetki predavanj
- Videoposnetki učnih vsebin
- Videoesej
- Filmsko gradivo
- Zvokovni posnetki predavanj
- Fotografije, grafike, tabele
- Vizualne predstavitve
- VLOG
- Videovadnica

Strukturni elementi filma

Zrno/Pixel/Poslika

Zrno, pixel ali poslika je osnovna enota filmske slike. Gre za najmanjšo enoto, ki jo lahko zajame in prikaže filmska kamera ali digitalna naprava.

V analognih filmih govorimo o zrnih, majhnih kristalih srebrovega halida v filmski emulziji, ki ob osvetlitvi tvorijo sliko. Filmsko zrno je mikrostruktura, ki je značilna za analogni film, kjer zrna srebrovega halida tvorijo sliko. Vsako zrno prispeva k estetskemu občutku, pogosto povezano z retro ali nostalgičnimi filmi.

Piksel je najmanjša enota digitalne slike, ki jo sestavljajo tri barvne komponente (rdeča, zelena in modra), kar omogoča natančno upravljanje barv in svetlobe v sodobnih filmih. Vsako zrno ali piksel nosi določeno barvo in svetlost, kar omogoča prikaz kompleksnih in podrobnih slik. Na primer, v filmu "Mad Max: Fury Road" so izjemno ostri in natančni digitalni posnetki zasluga napredne tehnologije, ki omogoča uporabo visokoresolucijskih pikslov za ustvarjanje slik.

Polslika, uporabljena pri prepletenem video formatu, združuje dve polsliki v eno, kar omogoča tekoče gibanje pri nižjih hitrostih prenosa podatkov.

Primer uporabe teh elementov je film "The Grand Budapest Hotel" (2014), kjer režiser Wes Anderson uporablja specifično zrnato teksturo, da poudari nostalgični učinek.

Slika/Podoba/Ikona

Slika (frame) je skupina barvnih točk na ploski površini, ki spominja na nekaj drugega. Slika je lahko ustvarjena z mehanskim sredstvom za reprodukcijo, s slikarsko ali grafično tehniko ali pa je generirana z računalnikom. Slika je osnovni gradnik filmskega medija, statična fotografija v zaporedju, ki skupaj tvorijo gibljive slike.

Podoba (image) je slika s pomenom, nekaj, kar lahko vidimo, vendar fizično ne obstaja, kot na primer fotografija, slika na televizijskem zaslonu ali računalniški sliki. Podoba nosi pomen, saj prikazuje določeno vsebino, ki jo gledalci prepoznajo in interpretirajo.

Ikona (icon) je v kontekstu filmskega jezika podoba s širšim družbenim pomenom, simbol, ki predstavlja neko idejo ali kulturo. Na primer, podoba Charlieja Chaplina v "The Tramp" ni le lik v filmu, ampak je postala ikona svetovne kinematografije, prepoznana in spoštovana po vsem svetu. Ikona ima širši družbeni pomen, saj predstavlja simbol ali kulturno prepoznaven element. Film "Blade Runner" (1982) režiserja Ridleyja Scotta je bogat s podobami in ikonami, kot je vizualna podoba futurističnega mesta, ki je postala sinonim za žanr znanstvene fantastike.

Posnetek (kader)

Posnetek ali kader (shot) ima dva pomena. Če govorimo o filmski produkciji, potem je to neprekinjeno zaporedje sličic od trenutka, ko vklopimo kamero, do trenutka ko jo izklopimo. V kontekstu filmskega jezika pa je neprekinjen niz sličic, ki je na začetku in koncu omejen s filmskim ločilom.

Posnetki se kategorizirajo glede na velikost izreza (bližnji, srednji, široki kader), postavitev kamere (nizka, visoka, ptičja perspektiva) in trajanje. Na primer, uvodni posnetek iz filma "Touch of Evil" (1958) režiserja Orsona Wellesa je dolg neprekinjen kader, ki ustvarja napetost in atmosfero že v prvih minutah filma. V filmu "Birdman" je navidezno uporabljen dolg neprekinjen posnetek, zaradi katerega se zdi, da je celoten film posnet v enem kadru. Takšnih primerov je v zgodovini filma kar nekaj, zagotovo pa velja zipostaviti še prvi tovrstni pristop, film Vrv (Rope) pod katerega se je leta 1948 podpisal Alfred Hitchcock.

Prizor

Prizor (scene) je zaporedje posnetkov, ki skupaj tvorijo eno enoto pripovedi, običajno dogajanje na enem mestu in v enem času. Prizori sestavljajo filmsko zgodbo in omogočajo prehod iz enega dela zgodbe v drugega. Prizor lahko vključuje različne kote kamere, premike in montažne reze, vendar ostaja zvest eni lokaciji in času. Na primer, prizor v restavraciji v filmu "Pulp Fiction", kjer Vincent in Mia plešeta, združuje več različnih kotov in posnetkov, vendar ohranja enotnost prostora in časa ter ustvarja nepozabno filmsko izkušnjo. Prizor je torej segment filma, ki predstavlja enoten dogodek ali niz dogodkov na enem mestu in v enotnem času. Prizor ima začetno in končno točko (filmsko ločilo), ki omejuje njegov časovni in prostorski okvir. Vrste prizorov vključujejo otvoritvene prizore, ki uvedejo zgodbo, ali zaključne prizore, ki zaključijo pripoved.

Sekvenca

Sekvenca je niz prizorov, ki skupaj tvorijo večjo enoto zgodbe, pogosto z določenim tematskim ali narativnim ciljem. Sekvenca omogoča razvoj zgodbe skozi daljše časovno obdobje ali prek več lokacij. Na primer, začetna sekvenca v filmu "Reševanje vojaka Ryana", ki prikazuje izkrcanje na Normandiji, združuje več prizorov, ki skupaj ustvarijo močno in čustveno uvodno sekvenco, ki postavi ton za preostanek filma.

Tipologija sekvenc vključuje akcijske, ljubezenske, zasledovalne in druge. Film "The Godfather" (1972) režiserja Francisa Forda Coppole, vsebuje več ikoničnih sekvenc, kot je sekvenca krsta, kjer se vzporedno odvijata krst otroka in likvidacija družinskih sovražnikov.

Dejanje

Dejanje (act) je večji segment filma, ki združuje več sekvenc in prispeva k celotni strukturi zgodbe. Tradicionalno ima film tri dejanja: uvod, jedro in zaključek.

Vsako dejanje ima svojo funkcijo v pripovedi in pomaga usmerjati gledalčevo razumevanje in čustveno odzivanje na film. Na primer, v filmu "Matrix" prvo dejanje predstavi Neo-ta in njegov običajen svet, drugo dejanje razkriva resničnost Matrice in borbo proti strojem, tretje dejanje pa se osredotoča na vrhunec konflikta in zaključek zgodbe.

Vsako dejanje ima svoj dramski lok, ki prispeva k celotnemu razvoju zgodbe. Dejanja so v celovečernem pripovednem filmu praviloma razmejena s točko zapleta in točko razpleta (na prvi in tretji četrtini filma).

Film

Film je celovita umetniška oblika, ki združuje vse prejšnje elemente v koherentno celoto. Je zaporedje gibljivih slik, ki skupaj ustvarijo zgodbo, pogosto podprto z zvokom, glasbo in drugimi filmskimi tehnikami. Film kot medij omogoča pripovedovanje kompleksnih zgodb in izražanje širokega spektra čustev in idej. Na primer, film "Kaznilnica odrešitve" združuje vse te elemente v zgodbo o upanju in prijateljstvu, ki se razvija skozi čas in prostor ter gledalce popelje na čustveno potovanje.

Cikel filmov/Retrospektiva

Cikel filmov ali retrospektiva je zbirka filmov, ki so med seboj povezani bodisi z avtorjem, tematiko, žanrom ali obdobjem. Gre za način, kako gledalcem predstaviti širši kontekst določenega ustvarjalca ali filmskega gibanja. Na primer, retrospektiva delov Alfreda Hitchcocka vključi različne filme tega režiserja, kot so "Psiho", "Vertigo" in "North by Northeast", s čimer gledalcem omogoči globlji vpogled v njegov stil in teme, ki jih raziskuje skozi svojo kariero.

Filmska ločila in prehodi

Filmska ločila in prehodi so ključni elementi filmskega jezika, ki omogočajo gladko pripovedovanje zgodbe in ustvarjanje ritma ter tempa v filmu. Med najpogosteje uporabljena ločila sodijo rezi, pretapljanje slike, prekrivanja, črno-bele slike in druge vizualne tehnike, ki označujejo prehod med posameznimi posnetki, prizori ali sekvencami.

Rezi so najosnovnejše filmsko ločilo, ki ga lahko primerjamo s piko in veliko začetnico v literarnem besedilu. Rez označuje prehod, kjer se eden posnetek konča in takoj začne drugi, kar omogoča hitro in učinkovito prehajanje med različnimi deli zgodbe.

Prekrivanja (pretapljanje, preliv) so tehnika, kjer se en posnetek postopoma zamegli, medtem ko se drugi pojavlja, kar ustvarja občutek prehoda skozi čas ali prostor.

Filmska ločila igrajo pomembno vlogo pri ustvarjanju čustvenih odzivov pri gledalcih. Na primer, hiter niz rezov lahko poveča napetost in dinamiko, medtem ko dolgi, tekoči prehodi lahko vzpostavijo mirnejši, bolj kontemplativni ton. Filmski ustvarjalci uporabljajo različne vrste prehodov in ločil, da podkrepijo tematske in narativne vidike filma. V filmu "Psycho" (1960) režiserja Alfreda Hitchcocka, je prizor pod prho odličen primer uporabe hitrih rezov za povečanje napetosti in groze. Vsak rez je skrbno načrtovan in časovno usklajen, da ustvari občutek kaosa in panike.

Poleg teh osnovnih tehnik obstajajo tudi bolj zapletene oblike ločil, kot so grafični prehodi, ki vključujejo vizualno podobnost med dvema posnetkoma, ali montažna sekvenca, ki je vrsta posnetkov združenih, da prikažejo hitrejše minevanje časa ali razvoj dogodkov.

Filmski ustvarjalci uporabljajo te tehnike, da povežejo različne elemente zgodbe in vzpostavijo vizualno kontinuiteto. Filmska ločila in prehodi so torej temeljni elementi filmskega jezika, ki ne le pomagajo strukturirati film, ampak tudi vplivajo na gledalčevo razumevanje in čustveni odziv na zgodbo.

Zaključek

Strukturni elementi filma so temeljni gradniki pripovedi, ki omogočajo filmskim ustvarjalcem, da svoje vizije pretvorijo v gibljive slike. Razumevanje teh elementov pomaga gledalcem usvojiti kompleksnost in umetniškost filma, medtem ko omogoča ustvarjalcem natančno obvladovanje svoje obrti za doseganje želenih učinkov.

Tipologija filmskega pogleda

Uvod

Tipologija filmskega pogleda raziskuje različne načine, kako se zgodbe pripovedujejo v filmih, in kako gledalec doživlja te pripovedi. Ta analiza vključuje več tipov pogledov, ki jih lahko ločimo glede na različne kriterije, kot so pripovedovalec, perspektiva in resničnost.

Vrste filmskih pogledov

Ekstradiegetični pogled (izvenosebni pogled)

Pripovedovalec ni del zgodbe, temveč obstaja zunaj njenega okvirja in jo osvetljuje z dodatnimi informacijami ali komentarji. To pogosto vidimo v dokumentarcih, kjer glas pripovedovalca zagotavlja kontekst in analizo dogodkov. Primer takega pristopa je angleško govoreča verzija filma "March of the Penguins" (2005), kjer glas pripovedovalca Morgana Freemana vodi gledalca skozi življenjski cikel pingvinov, ne da bi bil sam del zgodbe.

Avtodiegetični pogled (prvoosebni pogled)

Prvoosebni pogled pomeni, da gledalec doživlja zgodbo skozi oči glavnega junaka, kar omogoča globoko osebno povezavo z likom. Ta perspektiva je značilna za psihološke trilerje in grozljivke, kot je "The Blair Witch Project" (1999), kjer je celoten film prikazan skozi kamero, ki jo nosijo protagonisti, s čimer gledalca popolnoma potopi v njihovo izkušnjo.

Heterodiegetični pogled (drugoosebni pogled)

Pri drugoosebnem pogledu pripovedovalec ni osrednji lik, ampak ima ključno vlogo pri pripovedovanju zgodbe. Ta tehnika omogoča prikaz dogodkov z različnih perspektiv. V filmu "Forrest Gump" (1994) je Forrest pripovedovalec, ki zgodbo pripoveduje s svojega zornega kota, vendar ne deluje kot osrednji pripovedovalec celotne naracije, temveč ponuja svoj pogled na dogodke.

Omnidiegetični pogled (vseoosebni pogled)

Vseoosebni pogled pomeni, da pripovedovalec pozna misli in čustva vseh likov v zgodbi, kar omogoča celovit in poglobljen vpogled v dogajanje. To je pogosto uporabljeno v epskih naracijah in literarnih adaptacijah, kot je "The Lord of the Rings" (2001-2003), kjer pripovedovalec ponuja vpogled v notranje svetove številnih likov in tako bogati pripoved.

Pogledi na pripovedovanje

Resničnost avtorja (formativna)

Pri formativni resničnosti avtor uporablja formo za usmerjanje pozornosti na vsebino. To je značilno za eksperimentalne in umetniške filme, kjer je forma pomembnejša od vsebine. Film "Persona" (1966) Ingmarja Bergmana je odličen primer, kjer se uporablja nenavadna montaža in simbolizem za raziskovanje psiholoških stanj likov.

Resničnost gledalca (parodična)

Gledalec se zaveda svoje vloge pri gledanju filma, kar ustvarja metafilmski učinek. Takšna tehnika je značilna za parodije in komedije, kot je "Monty Python and the Holy Grail" (1975), kjer liki pogosto prestopijo “četrto steno” in se neposredno obračajo na občinstvo, s čimer razbijajo iluzijo filmskega sveta.

Notranja in Zunanja Perspektiva

Intradiegetična pripoved

Pripovedovalec je del dogajanja in zgodbo pripoveduje znotraj samega narativnega sveta. To vidimo v filmu "Fight Club" (1999), kjer dogajanje predstavlja osrednji lik (Edward Norton), ki nas vodi skozi svoja osebna doživetja in notranje konflikte, kar omogoča vpogled v njegovo psiho.

Ekstradiegetična pripoved

Pripovedovalec ni del zgodbe, ampak jo osvetljuje od zunaj. To je značilno za klasične narativne filme, kjer pripovedovalec ponuja dodaten kontekst ali komentar. V filmu "Amélie" (2001) pripovedovalec daje občinstvu vpogled v misli in življenje glavne junakinje, vendar ni neposredno vpleten v zgodbo.

Specifični Filmski Pogledi

Homodiegetični pogled (samoosebni pogled)

Samoosebni pogled pomeni, da vidimo svet skozi oči lika v filmu. To omogoča gledalcu neposredno identifikacijo z likom in njegovo izkušnjo. V filmu "Sunset Boulevard" (1950) protagonist Joe Gillis pripoveduje zgodbo o svojem življenju in smrti.

Supradiegetični pogled

Nadosebni pogled pomeni, da ima pripovedovalec popoln pregled nad zgodbo in liki. To omogoča celovito razumevanje narativne strukture. V filmu "Citizen Kane" (1941) pripovedovalec razkriva zgodbo skozi različne perspektive, vendar ohranja nadzor nad celotno pripovedjo..

Slogi in Tehnike

Subjektivni pogled

Ekskluzivni pogled, ki odraža umetniški pristop avtorja, je značilen za umetniške in eksperimentalne filme. Film "Enter the Void" (2009) Gasparja Noéja je posnet skoraj v celoti iz prvoosebne perspektive, kar gledalcu omogoča izjemno subjektivno izkušnjo dogodkov.

Objektivni, refleksivni pogled

Gledalec se zaveda umetniškega procesa nastanka filma in iluzije, ki jo ustvarja. To je značilno za filme, ki razkrivajo svojo produkcijo. V filmu "Adaptation" (2002) režiserja Spikea Jonzea je zgodba sama o sebi, kar gledalcu omogoča vpogled v proces ustvarjanja filma in scenarija.

Praktične Uporabe

Filmi kot "Memento" (2000) uporabljajo več perspektiv, vključno s prvoosebnim in tretjeosebnim pogledom, da ustvarijo kompleksno naracijo. Glavni lik trpi za kratkoročno izgubo spomina, kar je prikazano skozi nelinearno strukturo, kjer gledalec sestavlja zgodbo skupaj z njim.

Dokumentarni filmi pogosto uporabljajo ekstradiegetični pogled, da ohranijo objektivnost. "An Inconvenient Truth" (2006) uporablja glas Ala Gora za predstavitev dejstev o podnebnih spremembah, kar omogoča jasno in informativno naracijo, ki ni vpletena v zgodbo.

Umetniški filmi, kot so dela avantgardnega filma, izkoriščajo subjektivni pogled za ustvarjanje edinstvenih izkušenj. V "Meshes of the Afternoon" (1943) režiserka Maya Deren uporablja sanjske in simbolične elemente, da raziskuje subjektivno realnost in notranje stanje lika.

Zaključek

Razumevanje tipologije filmskega pogleda omogoča globlji vpogled v način pripovedovanja zgodb v filmih. Različni pogledi in pripovedne tehnike prispevajo k bogastvu filmske umetnosti in omogočajo avtorjem ustvarjanje edinstvenih in nepozabnih zgodb. S tem se povečuje tudi zavedanje gledalcev o različnih pristopih k naraciji in njihovem vplivu na dojemanje filma.

Filmska semiotika

Opredelitev Semiotike

Kaj je semiotika?

Semiotika je znanost, ki preučuje znake in simbole ter njihovo uporabo in razumevanje. Znaki so osnovni gradniki semiotike, saj omogočajo prenos sporočil in pomenov. V kontekstu semiotike je znak nekaj, kar predstavlja nekaj drugega in je odvisno od dogovorjenega sistema, imenovanega kodi. Kodi so sistemi, v katere so znaki organizirani, in omogočajo, da znaki prenašajo določene pomene v določenih kontekstih. Pri tem ima ključno vlogo kultura, saj določa, kako se znaki uporabljajo in razumejo znotraj družbenih in kulturnih okvirov.

Kaj je komunikacija?

Komunikacija je proces prenosa sporočila od enega subjekta (oddajnika) do drugega (prejemnika). Ta proces vključuje tvorbo sporočila iz znakov, prenos preko medija ali kanala, prejemnikovo dekodiranje sporočila in njegovo razumevanje. Komunikacija ni le tehnični prenos informacij, temveč vključuje tudi ustvarjanje pomenov in razumevanje med oddajnikom in prejemnikom. Pomembno je, da komunikacija omogoča izmenjavo informacij, izkušenj in čustev, kar je bistveno za medsebojno razumevanje in sodelovanje.

Kaj je sporočilo?

Sporočilo je konstrukcija znakov, ki skozi interakcijo med oddajnikom in prejemnikom ustvari določen pomen. Je jedro komunikacijskega procesa, saj omogoča prenos in izmenjavo informacij med posamezniki. Sporočilo je lahko verbalno ali neverbalno, vizualno ali zvočno, odvisno od medija in konteksta. Pomembno je razumeti, da sporočilo ni statično, temveč se spreminja glede na interpretacije prejemnika in kulturni kontekst.

Kaj je branje?

Branje je proces odkrivanja pomenov v sporočilih. V semiotiki branje pomeni dekodiranje znakov in interpretacijo njihovega pomena na podlagi osebnih izkušenj in kulturnega ozadja. Po Charlesu Peirceu branje vključuje miselni koncept in izkušnjo predmeta, kar pomeni, da je pomen znaka rezultat interakcije med posameznikovimi mislimi in njegovimi izkušnjami. Na primer, šola ni le beseda, temveč vsebuje osebne izkušnje in kulturne konotacije, ki vplivajo na razumevanje pojma.

Kaj je tekst?

Tekst je vse, kar nosi sporočilo, ki ga lahko interpretiramo in analiziramo. Tekst je kulturni produkt in označevalna struktura, ki posreduje pomen. Lahko je v obliki govora, vizualnega materiala, stiliziranega telesa ali drugih oblik komunikacije. Tekst ni omejen le na pisane ali govorjene besede, temveč vključuje vse oblike komunikacije, ki prenašajo pomene in sporočila.

Kaj je medijski (filmski) tekst

Medijski ali filmski tekst je vse, kar nosi avdio-vizualno sporočilo, ki ga lahko interpretiramo in analiziramo. Lahko je v obliki dialoga, vizualnih posnetkov, neverbalne komunikacije in drugih elementov. Na primer, stilizirano telo plesalcev v filmu "Black Swan" (2010) Darrena Aronofskyja deluje kot tekst, ki posreduje tematske pomene o perfekcionizmu in duševnem zdravju.

Osnovni pojmi filmske semiotike

Znak

Znak je osnovni gradnik medijskega teksta in ima nalogo, da prenese sporočilo znotraj kulturnega okvira in dogovora. V filmu vsak objekt, oseba ali dogodek deluje kot znak, ki prispeva k ustvarjanju filmske resničnosti. Na primer, v filmu "Inception" (2010) Christopherja Nolana je vrtavka znak, ki simbolizira junakovo sposobnost razločevanja med resničnostjo in sanjami. Znak ima svojo vrednost le kot del širšega sistema znakov, kjer njegov pomen izhaja iz njegovega odnosa do drugih znakov.

Ikona

Ikona je znak, ki je podoben svojemu predmetu in predstavlja podobo s širšim, simboličnim pomenom. Na primer, podoba Eifflovega stolpa v filmu pogosto služi kot ikona Pariza in simbolizira romantičnost ali eleganco mesta. Ikone pogosto označujejo univerzalne koncepte, čustva in pomene, ki so prepoznavni širokemu občinstvu.

Indeks

Indeks je znak, ki je fizično ali vzročno povezan s svojim predmetom. Na primer, dim je indeks ognja, saj je fizično povezan z njim in ga nakazuje. V filmu lahko uporaba indeksov povečuje realizem in verodostojnost, na primer stopinje v snegu, ki nakazujejo prisotnost nevidnega lika.

Simbol

Simbol je znak, kjer ni neposredne povezave med predmetom in njegovim pomenom. Razmerje med predmetom in pomenom je določeno s konvencijo ali dogovorom. Na primer, rdeča vrtnica kot simbol ljubezni v filmu ni povezana z ljubeznijo po naravi, temveč zaradi kulturnega dogovora. Simboli zahtevajo učenje in razumevanje konvencij, ki jih povezujejo s pomeni.

Referent

Referent se nanaša na vprašanje odnosa med opazovalcem in podobo. V filmu "Titanic" (1997) Jamesa Camerona, posnetki ladje Titanic nosijo svojega referenta s seboj, saj neposredno prikazujejo zgodovinsko ladjo. Razlikovati moramo med resničnim predmetom (referent) in njegovo reprezentacijo (znak), kar vpliva na našo interpretacijo filma. Refernt je v tem primeru torej resnična ladja (Titanic).

Označenec in označevalec

Označevalec je konkretna dimenzija znaka, ki jo zaznavamo, kot je zvok letala ali sled črnila na papirju. Denimo napis “zaprto” na vratih trgovine. Označenec pa je mentalna predstava, na katero se znak nanaša. V prejšnjem primeru torej, da je trgovina zaprta in vanjo ne moremo vstopiti. Na primer, zvok sirene v filmu lahko označuje nevarnost ali prihod policije. Razmerje med označevalcem in označencem je stvar konvencije in dogovora znotraj kulturnega konteksta.

Označevanje/Signifikacija

Pomen znaka nastane šele v odnosu do drugega znaka. Bistvena je razlika med besedo in tistim, kar ta beseda ni. Na primer, pojem "junak" ima pomen šele v odnosu do "zlikovca". Pomen znaka je torej določen s tem, kako se razlikuje od drugih znakov, kar omogoča kompleksno mrežo pomenov v filmu.

Denotacija in konotacija

Denotacija je dobesedni pomen znaka, medtem ko je konotacija preneseni pomen. Na primer, lisica kot žival je denotacija, medtem ko lisica kot simbol zvitosti predstavlja konotacijo. V filmu lahko različna oblačila denotirajo zaščito, hkrati pa konotirajo modo in stil, kar dodaja večplastne pomene k likom in zgodbi.

Filmski/Semiotični kodi

Filmski kodi so sistemi, v katere so znaki organizirani, in omogočajo, da znaki prenašajo pomene v določenih kontekstih. Na primer, romantični filmi uporabljajo določene vizualne in zvočne kode, kot so mehka osvetlitev in nežna glasba, za ustvarjanje romantičnega vzdušja. Grozljivke pa uporabljajo temo, nenasičene barve, nenavadne kote kamere in strašljive zvoke za ustvarjanje občutka strahu.

Aktivnost - Študija primera

POTEK ANALIZE MEDIJSKEGA TEKSTA

Kratki igrani film 11/9 (Sean Penn, 2002, 11')

SINOPSIS

Majhno enosobno stanovanje v New Yorku. Na oknu uvenele rože v loncu. Pogled zakrivajo okoliške stavbe.

Kopalnica. Starejši upokojenec si umiva obraz v kopalnici. Z rokami zajame VODO. Nato se obrije. Zazvoni BUDILKA. In zvoni in zvoni. Moški se vrne v sobo, sede na posteljo, spomni se na budilko. Ugasne zvonjenje, budilko ponovno navije. S postelje dvigne žensko spalno srajco. Pospravi jo v omaro in z njej izbere poletno obleko. POLETNO OBLEKO položi na posteljo. Pogovor z namišljeno ženo iz katerega razberemo, da je preminila, da jo pogreša. Predvsem pa, da pogreša SVETLOBO.

Utrinki življenja moškega. Pogovor sam s seboj, pogovor z umrlo soporogo. Osamljenost. Dnevna rutina. Televizijski programi. Jerry Springer, TV prodaja, oddaja o kuhanju. Vročina. Klima naprava. Zvečer pred gre spat pusti televizor prižgan, zvok utiša.

11. september 2001, 9.22

Moški spi. Na televizorju (nemo) posnetki gorečih dvojčkov WTC. V kotu, visoko na steni KRIŽ. Moški spi. Prvi izmed dvojčkov se zruši. medtem, ko stavba grmi proti tlom, postaja vse svetleje. Skozi okno posije sončni žarke, ki pleza po sobi proti postelji, po njej, do obraza moškega. Svetloba preplavi stanovanje. Moški se prebudi.

Svetloba osvetli rože na okenski polici, moški jih začuden opazuje, ko ponovno vzcvetijo. Postanejo čarobno lepe. Moški se neskončno razveseli. Plane k rožam, glasen smeh veselja. Prime lončnico in jo nese do postelje, kjer jo pokaže namišljeni ženi. V  tistem se zave svojega početja. Zave se, da je njegova žena mrtva. Jok, hlipanje v neskončni žalosti.

Stanovanje od zunaj. Ko se zruši še drugi stolp sonce osvetli tudi drugo okno v stavbi. Zatemnitev.

(navidezno) SPOROČILO ZGODBE

Teroristični napad je prinesel tudi nekaj lepega v življenje človeka. Svetloba je pregnala temo in rože so lahko zacvetele.

UPORABLJENI ZNAKI V FILMU^^[1]

VRSTNI RED (po pomenu) | OZNAČEVALEC | OZNAČENEC
7 | Voda | OČIŠČENJE
6 | Svetloba | RAZSVETLJENJE
3 | Obleka | SPRENEVEDANJE, ILUZIJA
4 | Budilka (alarm, tiktakanje) | OPOZORILO
8 | Rože | NOVO ŽIVLJENJE
1 | TV (Jerry Springer, Tv prodaja, kuharska oddaja, fotografija sina, album s fotografijami) | AMERIŠKI NAČIN ŽIVLJENJA
(usmerjevalni) | Križ | KRŠČANSTVO, GENEZA
9 | Klima | SVEŽ VETER, SVEŽINA
2 | Tema | TEMA
5 | WTC | PRELOM

ANALIZIRANO SPOROČILO (razbrano) IZ ZNAKOV:

Ameriški način življenja je iluzija, sprenevedanje. preslišali smo opzoorilo. Zgodila se je tragedija. Če se bomo prebudil bomo očiščeni, lahko bomo ustvarili nekaj novega in se prepustili svežemu vetru sprememb.

[1] Nekateri znaki niso bistveni. Odvisno od poteka razprave učitelj usmerja k prepoznavanju bistvenih elementov