Title: B. Osnove medijskih izrazil
Course: Zgodbe socialnih omrežij / P1 > Section: 02. OBLIKOVANJE MEDIJSKIH VSEBIN

Do sedaj smo spoznali, kako preoblikujemo poljubno zgodbo v zgodbo za medijski izdelek, zdaj pa je čas, da se naučimo še katera IZRAZILA pri tem uporabljamo. S čim se izražamo?

Ta segment vas uči vešče uporabe medijskih izrazil (svetloba, zvok, kompozicija, ...). Prav slednje pogosto "trpijo" ob načrtovanju in produkciji medijskih vsebin za pedagoški proces.

Vsebina lekcije

Učni sklop Osnove medijskih izrazil obravnava tiste bistvene elemente medijskega sporočanja, ki so pomembni pri načrtovanju in produkciji medijskih vsebin, še posebej za pedagoški proces. Program vključuje učenje veščin uporabe svetlobe, zvoka in kompozicije, ki so pogosto spregledane pri ustvarjanju izobraževalnih materialov. Prav slednje pogosto "trpijo" ob načrtovanju in produkciji medijskih vsebin za pedagoški proces. Pri tem ne gre toliko za pomanjkanje volje kot za nesorazmerno usmerjanje pozornosti na - morebiti - manj ključne vidike priprave medijskega izdelka.

Kompozicija je bistvena za vizualno privlačnost in sporočilnost. Poznamo več vrst kompozicij: statična (poudarja stabilnost), dinamična (ustvarja občutek gibanja), odprta (elementi segajo izven okvirja slike) in zaprta (vsi elementi so znotraj okvirja), vodoravna (poudarja širino) in navpična (poudarja višino), ter krožna in diagonalna (ustvarjata gibanje in dinamiko). Likovni elementi, kot so linija, oblika, barva, tekstura, prostor ter svetloba in senca, so ključni za ustvarjanje učinkovite kompozicije.

Za optimalno postavitev glavnega objekta se uporabljajo zlati rez in pravilo tretjin (objekt naj bo postavljen približno na presečiščih tretjin slike). Klasifikacija filmskih izrezov, kot so “total”, celopostavni posnetek, ameriški plan, srednji plan, bližnji plan in detajl, so pomembne za vizualno pripovedovanje.

Kadar govorimo o kompoziciji pa nikakor ne smemo pozabiti na tri pogoste filmske izreze z vidika namembnosti od katerih sta morda najbolj značilna prvoosebni posnetek in glavni posnetek (master shot). Posnetek preko rame je še en pommeben izrazni element in je ključni posnetek v dialogih, ki povečuje interaktivnost in povezanost z dogajanjem. Pri tem pa nikakor ne smemo pozabiti na pravilo osi, ki pravi, da mora kamera ostati na eni strani namišljene osi, ki povezuje dva lika v prizoru, s čemer se prepreči izguba orientacije gledalca v filmskem prostoru.

Optične lastnosti svetlobe, kot so intenzivnost, koherenca (razpršenost), temperatura (barvna temperatura) in smersvetlobe, igrajo ključno vlogo pri fotografiji in snemanju. Razpršena svetloba (mehke sence) je idealna za portrete, medtem ko usmerjena svetloba (ostre sence) poudarja teksture in detajle. Intenzivnost svetlobe se zmanjšuje s kvadratom razdalje, kar omogoča nadzor osvetlitve.

Zvok v filmu je ključen za ustvarjanje verodostojnosti in čustvene integracije gledalca v zgodbo. Delimo ga na diegetični(pripovedni, liki ga slišijo) in nediegetični zvok (namenjen gledalcu, liki ga ne slišijo). Filmski zvok vključuje govor(dialogi, monologi), glasbo (diegetična in nediegetična), zvočne učinke (sinhroni in asinhroni), ambientalne zvoke ter tišino. Zvok v filmu lahko ustvarja razpoloženje, ritem, poudarja dogajanje ter omogoča mehke prehode med prizori.

Kompozicija

V svetu filmske ali fotografske podobe poznamo več vrst kompozicij, ki predstavljajo izhodišče za razmišljanje o postavitvi likovnih elementov v podobi. Med osnovne tipe kompozicije sodijo statična in dinamična kompozicija, odprta in zaprta kompozicija, vodoravna in navpična kompozicija ter krožna in diagonalna kompozicija. Vsaka vrsta kompozicije ima svoje značilnosti in vplive na gledalca.

Vrste kompozicij

Statična kompozicija poudarja stabilnost in mirnost. Objekti so postavljeni v ravnovesju, brez izrazitega gibanja.

Dinamična kompozicija ustvarja občutek gibanja in energije. Objekti so razporejeni tako, da vodijo pogled gledalca skozi sliko.

V odprti kompoziciji se zdijo likovni elementi neomejeni, njihova postavitev nakazuje, da se podoba nadaljuje izven okvira, po drugi strani pa so v zaprti kompoziciji vsi likovni elementi so postavljeni znotraj okvira slike, kar ustvarja občutek zaključenosti.

Pri vodoravni kompoziciji so objekti razporejeni v vodoravni vrsti, kar poudarja širino in razsežnost. Pri navpični pa so postavljeni navpično, kar poudarja višino in moč.

Kompozicijo, kjer so likovni elementi razporejeni v krožni obliki ali v obliki črke "S", kar ustvarja občutek gibanja imenujemo krožna kompozicija. Pri diagonalni kompoziciji pa so objekti postavljeni diagonalno, kar poudarja razgibanost in dinamiko.

Vsaka izmed teh kompozicij ima specifičen učinek na gledalca in se uporablja glede na želeni izrazni učinek.

Likovni elementi v kompoziciji

Kompozicija je ključna za ustvarjanje vizualno privlačne in sporočilne podobe. Likovni elementi so osnovni gradniki, ki jih umetniki uporabljajo za oblikovanje kompozicije. Med najpogostejše likovne elemente sodijo:

- Linija: Ustvarja oblike in vzorce ter vodi pogled gledalca.
- Oblika: Določa obrise objektov.
- Barva: Vpliva na razpoloženje in pozornost gledalca.
- Tekstura: Daje občutek površine in globine.
- Prostor: Ustvarja občutek globine in perspektive.
- Svetloba in senca: Poudarjata oblike in ustvarjata vzdušje.

Razumevanje, kako ti elementi medsebojno delujejo in kako jih kombinirati, je ključno za ustvarjanje učinkovite kompozicije.

Postavitev motiva v izrezu

Postavitev motiva  v izrezu je ključna za sporočilno vrednost umetniškega dela. Obstajajo določena pravila, ki jih umetniki uporabljajo za optimalno umestitev glavnega objekta v sliko, med katerimi sta najbolj znana zlati rez in pravilo tretjin.

Zlati rez

Gre za matematično razmerje, ki se pojavlja v naravi in umetnosti. Motiv je postavljen na mesto, ki je glede na dolžino in širino izreza v razmerju približno 1:1.618. Ta postavitev naj bi bila za človeško oko naravno prijetna in uravnotežena.

Pravilo tretjin

Izrez je razdeljen na devet enakih pravokotnikov z dvema vodoravnima in dvema navpičnima črtama. Motiv naj bo postavljen na eno izmed točk, kjer se te črte sekajo, kar ustvarja bolj zanimivo in uravnoteženo kompozicijo.

Pravilo šestin

V filmih se pogosto uporablja še pravilo šestin, ki temelji na podobnem principu kot pravilo tretjin, vendar po širini in višini razdeljuje izrez na šest delov. Ta postavitev omogoča večjo fleksibilnost pri umeščanju glavnega objekta in ustvarja dinamične kompozicije.

Pomembno je tudi upoštevati smer pogleda glavnega objekta, linije pogleda ter uravnoteženost svetlobe in sence, da se doseže želena čustvena reakcija gledalca .

Klasifikacija filmskih izrezov

Izrez je tisti del prizorišča, ki ga zajame kamera in ki je nato prikazan na zaslonu. V osnovi govorimo o omejevanju vidnega polja kamere, kar pomeni, da izrez določa, kaj gledalec vidi in česa ne vidi. Tako lahko ustvarjalci nadzorujejo informacije, ki jih želijo posredovati gledalcu, in način, kako te informacije dojemajo.

Izrez predstavlja osnovni gradnik vizualnega pripovedovanja, tako v filmski, televizijski kot fotografski produkciji. Gre za koncept, ki ga morajo ustvarjalci obvladati, saj bistveno vpliva na način, kako gledalci dojemajo zgodbo. Uporaba izrezov ni naključna; zahteva načrtovanje in poznavanje terminologije. S pravilno uporabo izrezov lahko ustvarjalci učinkovito vodijo pozornost gledalca, izražajo čustva in ustvarjajo napetost.

Total (long shot, P 1 - P 4): Celotno prizorišče, kar vključuje okolico in celotne figure oseb. Uporablja se za vzpostavitev prizorišča, predstavljanje lokacije in razmerij med osebami in objekti.

Celopostavni posnetek (full shot, P 0): Prikaz celotne osebe ali objekta, pri čemer je poudarek na subjektu z manj pozornosti na okolico. Idealen za akcijske prizore in predstavljanje gibanja.

Ameriški plan (medium long shot, P I): Posnetek, ki seže od kolen navzgor, pogosto uporabljen v vesternih in kriminalkah. Uprablja se ga tudi pri dialogih in interakcijah, kjer je pomembno prikazati telo in obraz.

Srednji plan (medium shot, dopasni izrez, P II): Prikaz osebe od pasu navzgor, kar omogoča osredotočenje na nebesedno komunikacijo.

Bližnji plan (close-up, doprsni in obrazni portret, P III – P V): Zajemanje obraza v treh različni širinah omogoča poglobljeno izražanje čustev. Poudarja čustva in ključne trenutke v zgodbi.

Detajl (extreme close-up, P VI): Zelo bližnji posnetek, ki poudari specifične podrobnosti, npr. oči ali roke. Poudarja pomembne detajle, ki lahko imajo simbolni pomen ali ključne informacije.

Spoznavanje in obvladovanje izrezov je ključnega pomena za vse, ki se ukvarjajo s filmsko in televizijsko produkcijo. Ustvarjalci morajo biti sposobni prepoznati, kdaj in kako uporabiti določene izreze, da bi dosegli želeni učinek. Poleg tega morajo razumeti tudi, kako izrezi vplivajo na gledalčevo percepcijo in dojemanje zgodbe. Na primer:

- Total je primeren za vzpostavitev konteksta in predstavljanje lokacije.
- Celopostavni posnetek omogoča spremljanje akcije in gibanja.
- Bližnji plan omogoča poglobitev v čustva in psihološko stanje likov.
- Detajlni plan poudarja ključne elemente in podrobnosti, ki lahko nosijo simbolni pomen.

Klasifikacija in uporaba izrezov je temeljni del vizualnega pripovedovanja zgodb. S pravilnim razumevanjem in uporabo izrezov lahko ustvarjalci učinkovito vodijo gledalčevo pozornost, izražajo čustva in ustvarjajo napetost. Standardizacija terminologije in poenostavljeno poimenovanje izrezov omogočata boljšo komunikacijo in večjo učinkovitost v produkcijskih procesih. V Sloveniji je k temu pomembno prispeval Milan Kumar, ki je s svojimi delitvami in poimenovanji olajšal delo številnim ustvarjalcem.

Optične lastnosti svetlobe

Optične lastnosti svetlobe so ključne za razumevanje fotografije in snemanja. Med njimi so najpomembnejše intenzivnost, koherenca, smer in barvna temperatura. Poudariti je treba, da poznavanje teh lastnosti omogoča ustvarjalno izražanje skozi medij fotografije in filma.

Barvna temperatura svetlobe

Barvna temperatura je ključna optična lastnost svetlobe, ki določa barvni ton in občutek na fotografijah ter posnetkih. Pomeni temperaturo svetlobnega izvora, izraženo v kelvinih (K), brez oznake za stopinje, kot je pri Celzijevi skali. Svetloba različnih barvnih temperatur ustvarja različne vzdušja in učinke na fotografijah.

Primer barvne temperature

Na primer, navadna kuhinjska žarnica z volframovo nitko, segreta na približno 2800 K, oddaja toplo, rumenkasto svetlobo. Nasprotno pa sonce, segreto na približno 5600 K, oddaja tisto kar dojemamo kot "belo" svetlobo. Če bi različne materiale, kot so plin, kovina ali les, segreli na enako temperaturo, bi oddajali svetlobo enake barve, kar pomeni, da barva svetlobe ni odvisna od materiala, ampak od temperature.

Prilagoditev beline

Človeško oko se temperaturi (barvi) prilagaja, svetlobno tipalo v kameri pa ne. Zato morajo fotografi in snemalci znati pravilno nastaviti belino, da bi zagotovili naravne barve na posnetkih. To vključuje uporabo svetlobnih sit (filtrov), izbiro ustrezne filmske emulzije ali digitalne nastavitve beline na fotoaparatu. Pomembno je tudi poznavanje barvne temperature svetlobnih virov, kot so halogenske žarnice, fluorescentna svetila ali sončna svetloba, saj to vpliva na končni videz fotografij  .

Uporaba barvne temperature v praksi

Za tehnično pravilen posnetek ali fotografijo je pomembno, da se prilagodimo različnim svetlobnim razmeram. Na primer, svetloba sveče ima nižjo barvno temperaturo in daje toplo, rumenkasto svetlobo, medtem ko fluorescentna svetila lahko oddajajo svetlobo z zelenkastim ali modrikastim odtenkom.

Zaključek

Poznavanje barvne temperature in drugih optičnih lastnosti svetlobe je nujno za uspešno fotografiranje in snemanje. Obvladovanje teh lastnosti omogoča ustvarjanje fotografij z naravnimi barvami in pravilno osvetlitvijo, kar je ključnega pomena za profesionalno delo v fotografiji in filmu.

Koherenca svetlobe

Značilnosti razpršene svetlobe

Razpršena svetloba, znana tudi kot difuzna ali mehka svetloba, je tip svetlobe, ki ustvarja mehke sence brez ostrih robov. Takšna svetloba se enakomerno porazdeli in prihaja iz velike površine v primerjavi z razdaljo do osvetljenega objekta. Viri razpršene svetlobe so lahko oblačno nebo, megla ali svetloba, odbita od velikih površin, kot so stene ali odbojniki

Razpršena svetloba je zelo uporabna v fotografiji, saj ustvarja prijetno in enakomerno osvetlitev, ki je odlična za portrete in snemanje predmetov, kjer želimo zmanjšati vidnost teksture in nepravilnosti. Mehka svetloba pomaga prikriti gube in druge nepravilnosti na koži, kar prispeva k bolj privlačnemu videzu motiva (likov) na fotografijah.

- V praksi lahko razpršeno svetlobo dosežemo na več načinov:
- Uporaba difuzorjev, kot so svetlobni šotori ali dežniki, ki razpršijo svetlobo žarnic ali bliskavic.
- Fotografiranje v senci ali ob oblačnem vremenu, kjer naravno svetlobo prekriva plast oblakov, ki delujejo kot velik difuzor.
- Uporaba odbite svetlobe, kjer svetilo usmerimo na velike bele površine, ki svetlobo enakomerno razpršijo nazaj na subjekt.

Sence, ki jih ustvarja razpršena svetloba, so značilno "mehke" in imajo zamegljene robove. Prehodi med svetlobo in senco so postopni in nežni, kar ustvarja prijeten vizualni učinek brez ostrih kontrastov. Te sence so po navadi svetlejše in manj izrazite kot pri usmerjeni svetlobi, kar omogoča bolj naraven in sproščen videz fotografij.

Prednosti razpršene svetlobe

- Razpršena svetloba zakrije nepravilnosti in teksturo, kar je idealno za portretno fotografijo.
- Ustvarja prijeten in naraven videz s subtilnimi prehodi med svetlobo in senco.
- Povečuje splošno osvetlitev prostora, kar je koristno za enakomerno osvetljene prizore.

Slabosti razpršene svetlobe

- Pomanjkanje ostrih senc lahko vodi v manj dramatične in izrazite fotografije.
- Razpršena svetloba lahko zakrije podrobnosti in značaj subjekta, kar ni vedno zaželeno v tehnični ali produktni fotografiji.

Razpršena svetloba je ključna za ustvarjanje mehkih, enakomerno osvetljenih fotografij z nežnimi prehodi med svetlobo in senco. Razumevanje in uporaba te lastnosti svetlobe je bistvena za vsakogar, ki se ukvarja s fotografijo, saj omogoča ustvarjanje privlačnih in profesionalnih posnetkov v različnih svetlobnih pogojih.

Značilnosti usmerjene svetlobe

Usmerjena svetloba, pogosto nepravilno imenovana tudi "trda" svetloba, je vrsta svetlobe, ki prihaja iz relativno majhnega in oddaljenega vira, kar ustvarja ostre sence in visok kontrast. Ta svetloba se običajno širi v ozkem snopu in ohranja svojo intenzivnost na dolge razdalje. Primeri usmerjenih virov svetlobe vključujejo sonce, reflektorje in bliskavice.

Usmerjena svetloba je uporabna v fotografiji, ko želimo poudariti teksturo in podrobnosti objekta. Zaradi svojih lastnosti je odlična za poudarjanje detajlov in ustvarjanje dramatičnih učinkov. Na primer, pri portretni fotografiji lahko usmerjena svetloba izpostavi poteze obraza in teksturo kože, kar ustvari izrazite in močne slike. Prav tako se uporablja v produktni fotografiji, kjer je pomembno prikazati natančne detajle izdelka  .

Sence, ki jih ustvarja usmerjena svetloba, so zelo izrazite, temne in z ostrimi robovi. Ta vrsta senc poudari obliko in teksturo objekta, kar prispeva k visokemu kontrastu na fotografiji.

- V praksi lahko usmerjeno svetlobo dosežemo z različnimi metodami:
- Močna svetila z ozkim snopom omogočajo usmerjanje svetlobe.
- Uporaba bliskavic, ki oddajajo močan in kratek blisk svetlobe, idealen za zajem gibanja in ustvarjanje ostrih senc.
- Sončna svetloba, zlasti ob jasnem vremenu, ko je sonce visoko na nebu.

Prednosti usmerjene svetlobe

- Poudarjanje teksture in detajlov, kar je idealno za dramatične in izrazite fotografije.
- Visok kontrast, ki omogoča ustvarjanje močnih vizualnih učinkov.
- Natančno usmerjanje svetlobe omogoča ustvarjalno osvetljevanje specifičnih delov prizorišča.

Slabosti usmerjene svetlobe

- Lahko izpostavi nepravilnosti in napake na koži ali površinah, kar ni vedno zaželeno pri portretni fotografiji.
- Ustvarjanje ostrih senc lahko deluje preveč dramatično in ni primerno za vse vrste fotografij.
- Zahteva več natančnosti pri postavitvi svetlobnih virov, da bi dosegli želeni učinek.
- Usmerjena svetloba je pomembno orodje v fotografiji, ki omogoča ustvarjanje ostrih, visokokontrastnih slik z izrazitimi sencami. Razumevanje in uporaba usmerjene svetlobe sta ključna za fotografe, ki želijo poudariti teksturo in detajle ter ustvariti dramatične vizualne učinke.

Intenzivnost svetlobe

Intenzivnost svetlobe je ključna lastnost, ki močno vpliva na kakovost fotografij in posnetkov. Gre za lastnost svetlobe, ki določa, kako močno svetloba osvetljuje objekt, in je bistvena za pravilno osvetlitev ter ustvarjanje želenih vizualnih učinkov.

Osnovna značilnost (predvsem usmerjene) svetlobe je, da se zmanjšuje s kvadratom razdalje od izvora svetlobe do motiva. To pomeni, da se z dvakrat večjo razdaljo intenzivnost svetlobe zmanjša na četrtino. Pri trikratni razdalji pa se intenzivnost zmanjša že na manj kot 10%. Ta zakonitost je pomembna pri nastavitvi osvetlitve, saj omogoča nadzor nad tem, kako močno bo objekt osvetljen glede na oddaljenost svetlobnega vira.

Fotografi in snemalci lahko intenzivnost svetlobe nadzorujejo s spreminjanjem oddaljenosti svetlobnega vira od motiva. Če je svetlobni vir preblizu, lahko motiv prekomerno osvetli, kar povzroči "prežganje" slike. Z večjo oddaljenostjo lahko dosežemo bolj enakomerno in manj intenzivno osvetlitev. Z uporabo svetlobnih sit zmanjšamo intenzivnost svetlobe in ustvarimo mehkejše sence ter bolj enakomerno osvetlitev.

Intenzivnost svetlobe omogoča fotografom ustvarjalno izražanje. Z različnimi tehnikami uravnavanja intenzivnosti svetlobe lahko dosežejo želeni vizualni učinek. Na primer, s pravilno izbiro svetlobnih pogojev lahko črn predmet prikažemo kot bel in obratno. Prav tako lahko spreminjanje intenzivnosti svetlobe vpliva na vzdušje na fotografiji. Svetla, močna svetloba lahko ustvari živahno in veselo vzdušje, medtem ko šibka, mehka svetloba lahko ustvari skrivnostno in mračno vzdušje.

Intenzivnost svetlobe pomembno vpliva na končni videz fotografije. Poznavanje zakonitosti upadanja intenzivnosti svetlobe s kvadratom razdalje je bistveno za pravilno osvetlitev. Uravnavanje kontrasta z intenzivnostjo svetlobe omogoča ustvarjalno izražanje fotografa, uporaba svetlobnih sit in prilagajanje oddaljenosti svetlobnega vira pa sta praktični tehniki za nadzor osvetlitve. S temi osnovnimi spoznanji o intenzivnosti svetlobe lahko fotografi dosegajo boljše rezultate in ustvarjajo kakovostne in izrazne fotografije.

Smer svetlobe

Smer svetlobe igra ključno vlogo pri osvetljevanju, saj vpliva na videz motiva in ustvarja različne učinke. Naravni vir svetlobe, sonce, nas osvetljuje pod različnimi koti čez dan, kar ustvarja dinamične svetlobne pogoje. V umetni osvetlitvi se trudimo posnemati te naravne vire, postavljamo svetila tako, da oponašajo sončno svetlobo, pogosto pa svetila postavimo na strop ali na mesta, ki ustvarjajo želene svetlobne učinke.

Osvetlitev, kjer je motiv osvetljen naravnost od spredaj, zmanjša sence in poudarke, ustvarja enakomerno osvetlitev, ki je primerna za poudarjanje detajlov brez pretiranih senc.

Če je motiv osvetljen samo z ene strani to poudari teksturo in prostorskost. Stranska svetloba ustvarja močne sence in kontraste, kar daje fotografiji večjo globino in dinamiko.

Če prihaja svetloba od zadaj ustvarja silhuete in dramatične učinke. Kot dopolnilninsvetlobni vir se uporablja za ustvarjanje poudarjene konture ali za ločevanje motiva od ozadja.

Kadar je motiv osvetljen od zgoraj to ustvarja naravne sence, podobne tistim, ki jih vidimo pri dnevni svetlobi. Ta smer svetlobe je pogosto uporabljena v studijski fotografiji za simulacijo sončne svetlobe.

Fotografi izkoriščajo različne smeri svetlobe za doseganje specifičnih vizualnih učinkov. Na primer, za portretno fotografijo je pogosto uporabljena razpršena stranska svetloba, ki poudarja obrazne poteze in ustvarja prijetne sence. Pri fotografiranju pokrajin se pogosto uporablja nizka stranska svetloba (kot med sončnim vzhodom ali zahodom), ki poudarja teksture in ustvarja dolge sence, kar daje globino in dramo pokrajini.

Zvok

V začetku filmske umetnosti so bili filmi “nemi”, čeprav ta izraz ni najbolj ustrezen, saj je izvirno angleški izraz "silent" pomenil tiho, kar se je udomačilo zaradi izraza "talkies" za filme z dialogi. Filmi pa v resnici sploh niso bili “tihi”, saj so že od začetka imeli glasbeno spremljavo, zvočne učinke in interpretacijo, kjer je igralec ali avtor filma pripovedoval zgodbo. Prizadevanja za združitev slike in zvoka so bila prisotna od samega začetka. Edison je bil eden prvih, ki je poskušal povezati zvok in sliko, vendar je zaradi ekonomskih interesov raje razvijal dve ločeni napravi (za sliko in zvok).

Filmi so sčasoma razvili močno nebesedno govorico, ki jo lahko uvrstimo v obliko govora. Čeprav večina literature kot mejnik navaja leto 1927 in film Pevec jazza, so zvočno opremljeni filmi obstajali že prej, kot npr. Foxov sistem Movieton z zvočnimi novicami. Odsotnost zvoka je bila razumljena kot pomanjkljivost, ki jo je potrebno odpraviti. Po premieri filma Pevec Jazza se je zvok hitro uveljavil, kar je povzročilo velike spremembe v filmski industriji, saj so se številni igralci in režiserji morali prilagoditi novim razmeram. Pojav zvoka je upočasnil razvoj vizualnega jezika, poleg tega pa je otežil mednarodno prikazovanje, brez jezikovnih ovir.

Danes zvok v filmu ponuja verodostojno informacijo o dogajanju in del zgodbe prenese iz vizualnega v zvočno sporočanje, kar vpliva na dojemanje zgodbe. Filmski zvok ustvarja ritem in poudarja določeno dogajanje, uporablja pa se tudi za produkcijske namene, kot je zvočni most za gladke prehode med prizori. Filmski zvok je torej ključen za ustvarjanje poglobljene in večplastne filmske izkušnje, saj doprinese dodatne informacije in razpoloženje, ki bogatijo filmsko pripovedovanje .

Zvok v filmu ima lahko več ključnih funkcij, ki prispevajo k celostni izkušnji gledalca. Po eni strani ustvarja razpoloženje in prenaša čustvene odtenke, ki jih slika sama ne more doseči. Na primer, napeta glasba lahko poveča občutek pričakovanja ali nevarnosti, medtem ko lahkotna melodija ustvari občutek sproščenosti ali veselja. Poleg tega zvok ustvarja občutek ritma in lahko poudarja dogajanje, usmerja pozornost gledalca na določene stvari ali ljudi. Zvok tudi omogoča mehke prehode med prizori in opozarja na dogajanje izven filmskega okvirja, kar pomaga pri gradnji kompleksnejših pripovedi.

Glasba, zvočni učinki, ambientalni zvok, človeški govor in tišina skupaj oblikujejo zvočno krajino, ki gledalca popelje globlje v filmski svet. Glasba lahko poudarja čustvena stanja likov ali situacij, s svojimi ritmi in melodijami pa vodi gledalčevo čustveno odzivanje. Zvočni učinki, kot so koraki, odmevi ali šumi narave, dodajo realizem in teksturo, ki jo slika sama ne more doseči. Dialogi in monologi nosijo ključno informacijsko vrednost, omogočajo vpogled v misli likov in premikajo zgodbo naprej. Tudi tišina je močan izrazni element, ki lahko poudari napetost ali emocionalni poudarek trenutka.

Glavne kategorije filmskega zvoka

Filmski zvok delimo v pet glavnih kategorij, ki služijo različnim namenom v pripovedi. Prva kategorija je človeški govor, ki vključuje dialoge, monologe, poliloge ter neosebno pripoved. Govor je ključni nosilec informacij in čustev, ki pomagajo gledalcu slediti zgodbi in ga povezuje z liki. Glasbena oprema je še ena pomembna kategorija in se deli na nediegetično glasbo, ki ni del filmskega sveta, in diegetično glasbo, ki jo liki v filmu dejansko slišijo. Zvočni učinki, bodisi sinhroni ali asinhroni, dodajajo realizem in podrobnosti prizorom, medtem ko zvočno ozadje ali ambient ustvarja atmosfero. Posebno mesto ima tudi tišina, ki lahko poudarja pomembne trenutke ali ustvarja napetost.

Razdelitev zvoka v filmu z vidika pripovedi

Zvok v filmu se lahko razdeli tudi z vidika pripovedi. Diegetični (pripovedni) zvok je tisti, ki ga lahko slišijo liki v filmu in vključuje tako sočasni (sinhroni) zvok, ki je usklajen z dogajanjem na ekranu, kot nesočasni (asinhroni) zvok, ki prihaja izven slike. Zvočni mostovi so tehnika, ki omogoča gladke prehode med prizori in ustvarja pričakovanje ali napetost. Subjektivni zvok pa predstavlja zvoke, ki jih slišijo liki v svoji glavi, kot so notranji glasovi, spomini ali namišljeni zvoki. Pripovedni zvok se nanaša na glas pripovedovalca, ki je lahko del zgodbe ali zunaj nje. Nediegetični zvok vključuje glasbo in zvoke, ki niso del filmskega sveta, ampak služijo podpori pripovedi in ustvarjanju čustvene reakcije pri gledalcu.

Glasbena oprema v filmu

Glasbena oprema v filmu lahko igra različne vloge, od poudarjanja čustvenih trenutkov do ustvarjanja prepoznavne atmosfere. Glasbena opreme, kot so denimo skladbe v filmu "La-la Land", dodajajo energijo in so ključne za razumevanje določenih prizorov. Nediegetična glasba, kot je tista, ki denimo v "Gospodarju prstanov", pomaga graditi epsko vzdušje, ki presega fizični prostor filma. Albume popularne glasbe, ki jih slišimo v ozadju, kot v filmu "Ko je Harry srečal Sally", uporabljajo za povezovanje gledalcev s časovnim obdobjem ali čustvenim stanjem likov.

Človeški govor in zvočni učinki

Človeški govor v filmu je ključni element, ki prenaša dialoge, monologe, pripovedi in komentarje. Dialog je osnovno sredstvo komunikacije med liki in pomaga pri razvoju zgodbe. Monologi omogočajo globlji vpogled v misli in občutke likov, medtem ko polilog vključuje več oseb hkrati in ustvarja dinamične prizore. Pripoved v tretji ali prvi osebi ter neosebni pripovedovalec dodajajo razsežnost in perspektivo zgodbi. Zvočni učinki, bodisi sinhroni ali asinhroni, dodajajo realizem in podrobnosti, ki bogatijo vizualno izkušnjo. Sinhroni učinki so tisti, ki so neposredno povezani s tem, kar vidimo na ekranu, medtem ko asinhroni učinki prihajajo izven slike.

Diegetičnost (pripovednost) filmskega zvoka

Zvok v filmu je večplastno orodje, ki s svojo kompleksnostjo omogoča bogato izražanje in poglobljeno pripovedovanje zgodb. Lahko ga razdelimo na diegetičen in nediegetičen. Diegetičen (pripovedni) zvok vključuje vse zvoke, ki so del zgodbe in jih liki v filmu lahko slišijo, medtem ko je nediegetičen zvok (nepripovedni) namenjen predvsem gledalcu za interpretacijo dogajanja, ustvarjanje razpoloženja in čustveno vpletenost.

- "Diegetični zvok" je zvok, katerega izvor je poznan ali za katerega gledalec lahko predpostavlja, kje se nahaja v namišljeni situaciji. To vključuje vse zvoke, ki so del filmskega sveta in jih liki lahko slišijo.
- "Nediegetični zvok" in "nediegetična glasba" vključujeta zvočne elemente, ki niso del filmskega sveta in jih liki ne morejo slišati. Takšni zvoki pogosto služijo za poudarjanje čustvenih trenutkov ali krepitev atmosfere prizora, ne da bi bili neposredno povezani z dogajanjem v zgodbi

Eden izmed načinov uporabe zvoka je tudi t.i. “zvok v sliki," (sočasni, sinhroni zvok) kjer gledalec predpostavlja, da lahko vidi izvor zvoka v dani situaciji. Takšni zvoki, kot so dialogi med liki ali zvoki predmetov, ki so vidni na zaslonu, ustvarjajo občutek realnosti in prisotnosti v filmskem svetu.

Nasprotno pa "izven slike" (nesočasni, asinhroni) zvok vključuje tiste zvoke, katerih izvor ni viden v trenutku poslušanja, vendar so še vedno del situacije, kot jo gledalec razume. Takšni zvoki lahko vključujejo korake nekoga, ki prihaja, ali glasbo, ki igra v drugem prostoru, kar dodaja sloje pripovedi in poglablja dojemanje scene.

"Zvočni most" je tehnika, ki se uporablja za prehajanje med prizori ali zvočno prekrivanje, kar omogoča gladke prehode in kontinuiteto v zgodbi. Takšni zvočni elementi lahko ustvarjajo pričakovanje ali napetost, saj gledalca pripravijo na spremembo ali preobrat v dogajanju.

"Dejanski zvok" je tisti, ki bi ga lahko slišal vsakdo, ki bi se nahajal v predstavljeni situaciji. To so zvoki, ki so realistično vključeni v film in pomagajo ustvariti pristnost prizora, kot so zvoki narave, mestni hrup ali gospodinjski zvoki.

"Karakterno specifični zvok" se nanaša na zvoke, ki jih zaradi posebnih okoliščin lahko sliši samo določen lik ali skupina likov. Takšni zvoki pomagajo razvijati značaj in perspektivo likov ter pogosto prispevajo k napetosti ali dramatičnosti zgodbe.

"Notranji glas" je posebna vrsta zvoka, ki predstavlja misli ali notranji monolog lika. Ti zvoki gledalcu omogočajo vpogled v notranji svet likov, kar povečuje emocionalno povezanost in razumevanje njihovih motivacij.

"Zvok kot spomin" vključuje zvočne elemente, ki prikličejo pretekle dogodke ali izkušnje likov. Takšni zvoki pomagajo pri gradnji zgodbe in razumevanju preteklosti likov, kar lahko vpliva na sedanje dogajanje.

"Namišljeni zvok" in "popačen glas" sta tehniki, ki se uporabljata za ustvarjanje specifičnih psiholoških ali nadnaravnih učinkov. Namišljeni zvok lahko predstavlja misli ali halucinacije likov, medtem ko popačen glas lahko izraža njihovo čustveno ali mentalno stanje.

"Subjektivni zvok" je zvok, ki ga sliši samo lik v filmu, drugi liki pa ga ne bi slišali. To lahko vključuje notranje monologe ali posebne zvočne efekte, ki poudarjajo osebno izkušnjo lika.

"Branje zapisanega" se nanaša na zvočne elemente, ki spremljajo prikaz besedila na zaslonu, kot so pisma, dnevniki ali drugi pisni materiali, kar gledalcu omogoča dodatno informacijo ali kontekst.

"Pripovedni" zvok vključuje osebno pripoved lika ali neosebno pripoved, kjer glas pripovedovalca ni povezan z nobenim likom v filmu. Osebna pripoved lahko ponuja notranji vpogled v zgodbo, medtem ko neosebna pripoved omogoča širši pogled na dogajanje.